Két héttel ezelőtt jelent meg a „Tömjük a majmot” cikksorozat első része, amelyben megismerkedhettetek őseink étkezési szokásaival az ó- és középkorban. Bemutattuk a legfontosabb ételeket, alapanyagokat, és hozzájuk kapcsolódo történeteket. Most a második részben – hogy valamivel leöblítsük a finom falatokat – az italokat vesszük szemügyre ugyanezen módon. Szólunk a sörről, a borról, az égetett italokról, és mindezek történetéről a valódi múltból. Ãgyunk hát, szerepjátékos barátaim, de csak mértékkel!
Tömjük a majmot – II.rész
Italozó őseink
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/wineskin.jpg)
Vizet bárhol szabadon vehetett a középkori ember. Sört és bort a csapszékekben, ivókban és kocsmákban mértek jó áron.
{mospagebreak title=”A sör”}
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/mug.jpg)
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/gambrinus.jpg)
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/buveur.jpg)
Ekkoriban jelent meg a komló, mint növény a sörfőzésben. Korábban csak búzából, rozsból és árpából főzték a sört. Az áttérés erre az új ízesítőanyagra egészen a XIII. századig tartott, de például Angliában csak a XVI. Században engedélyezték a használatát. A városok megerősödésével, a sörfőzés hangsúlya a kolostorokból átkerül a különféle serfőző céhekhez, s ezek felett a városi tanácsok uralkodtak, amelyek jelentős bevételekre tettek szert az úgynevezett „söradó” által. Egy-egy híres sörfőző mester nagyon hamar meggazdagodhatott ez által. Az érdekképviseletek rájöttek, hogy szabályozniuk kell a sörfőzést is, és ezért, például Bajorországban, 1516-ban kihirdették az első „sörtisztasági” törvényt, amely kimondja, hogy a sört csak és kizárólag milyen alapanyagokból szabad készíteni.
{mospagebreak title=”A bor”}
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/dionysos.gif)
A szőlőnek ezt a nemes nedvét már ismerték az ókori Babilonban, többször szó esik róla a bibliában, sőt a főként sörivó egyiptomiak is szívesen ízlelgették. Persze, a találékony ember nemcsak szőlővel kísérletezett: kipróbált mindenféle erjeszthető gyümölcsöt, hogy alkoholt készítsen belőle. Vadkörtét, almát, epret, málnát, szedret szedett, hogy kipréselt levéből mámorító italt nyerjen. Az ókori szerzők beszámoltak datolyaborról, fügeborról, gránátalmaborról is. A legfontosabb és legközkedveltebb jókedvre derítő nedű azonban mindmáig a bor maradt, amelynek készítésében művészi – és ínyenc – fokon először a régi görögök jeleskedtek. Azt hogy a bor milyen erős hatással volt a kultúrájukra, világosan mutatja a görög ganosz szó, amely többek közt újbort jelent. Ganosz ezenfelül a tiszta, áttetsző folyadék csillogása is, és jelentheti a kristálytiszta patakvizet, a mézet, egy érett fürt szőlőt vagy az érett nemes bort. Ãltalánosabb értelemben a ganosz derűs, vidám látványt is jelent.
Manapság az a szokás, hogy többnyire étkezés közben isszuk a bort. Egyéb alkalmakkor bort inni – legalábbis nagy mennyiségben – részegségre vall. Az ókori Görögországban éppen fordított volt a helyzet. Evés közben igen mértékletesen ittak, reggeli után viszont szívesen fölhajtottak egy pohárral, hasonlóan ahhoz, ahogy manapság sokan egy csésze feketekávét isznak. Estefelé a régi hellének külön összejöveteleket rendeztek, melyek fő napirendi pontja az ivászat volt. Ezeket a találkozókat szümpozion néven illették. E szó manapság tudós tanácskozásokat juttat eszünkbe, eredeti – és sokkal ledérebb jelentése – eltűnt. Xenophón görög történetíró egy helyen leírja, hogy egy alkalommal a házigazda, Kalliasz felfogadott egy fiatal fiút és egy lányt, akik egy ilyen szümpozionon táncokat és akrobatikus gyakorlatokat mutattak be, műsoruk befejező számaként, pedig egy pantomimet láthatott a közönség, melynek témája Dionüszosz és Ariadne szerelme volt. A jelenet hatására – írja Xenophón – a vendégek teljesen elvesztették a fejüket. Azok, akik agglegények voltak, megesküdtek, hogy azonnal asszonyt hoznak a házhoz, a nős emberek, pedig nagy sietve fölugráltak helyükről, hogy lóra pattanva, hazavágtassanak feleségükhöz, mert birtoklásukra vágytak.
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/dionysos.jpg)
Mikor kezdetét vette a vacsora, behozták az asztalokat. A szolgák ugyanis nem a tálcákat helyezték az asztalra, hanem a terített asztalt hozták be, és tették a heverőn nyújtózó vendégek elé. Ha már minden ételt lepusztítottak róla, a szolgák elvitték, és új asztalt hoztak helyette. Ezért az első, második és a többi fogást az asztalok sorszámáról nevezték el.
{mospagebreak title=”Bor az ókorban”}
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/amphora.jpg)
A legrégebbi ismert bor Homérosz tanúsága szerint egy, a trákiai partokon termő szőlőfajta leve. Homérosz azt írja, hogy Odüsszeusz ezzel a borral bódítatta el Polüphémoszt, a küklopszot, mert ezt a bort az emberek hússzorosra hígítva isszák. Ebben az állításban nyilván van némi költői túlzás: azt akarja vele kifejezni a szerző, hogy igen erős italról van szó. Hétköznapi erejű bornak akkoriban az számított, melynek egységnyi részét három egységnyi vízzel kellett hígítani. A későbbiekben azonban Rómában, ahogy egyes nagyobb szőlővidékek hírnévre, önálló arculatra tettek szert, a hígítás egyre inkább kiment a divatból. Horatius a világ minden kincséért meg nem engedte volna, hogy a falernumiba vizet öntsenek. A császárkorban a szerzők már nemcsak a borról beszélnek, külön szóval (merum) jelölik a tiszta, vizezetlen italt. Az idősebb Plinius Historia Naturalis című művének XV. kötetében, melyet a szőlészet-borászat témájának szentel, mintegy nyolcvanra becsüli a jelesebb szőlővidékek számát, a borfajtákat, pedig száznyolcvanra. {mospagebreak title=”Bor az ókorban 2″}
A görög borok között a szigeteken termő fajták a leghíresebbek: a leszboszi, a taszoszi, a kioszi. A Kiosz szigetén termő bort tengervízzel keverték. A görög szigeteken ez meglehetősen elterjedt gyakorlat volt, így valószínűleg jobban bírták a borok a hosszú utazást, mivel a legjobb görög borok távoli vidékekre is eljutottak. Egyes források szerint a tengervízzel való hígítás jót tesz a bornak, mások szerint viszont csak hitvány fajtákat szabad így kezelni. Itáliában csak az i. e. II. század végétől kezdve vált szokássá az egyes szőlővidékek megkülönböztetése. I. e. 45-ben nagy feltűnést keltett, mikor Julis Ceasar négyfajta bort kínált vendégeinek abból az alkalomból, hogy negyedszer választották konzullá. Addig csupán a bor évjáratát jelölték, annak a konzulnak a nevével, aki abban az évben hatalmon volt.
Az egyik igen jó termésű évben, i. e. 121-ben Lucius Opimius volt a konzul. Ekkor „A nap hatására úgy megért a szőlő, hogy még ma is őriznek közel kétszáz éves borokat, amelyek már olyanok, mint a „keserű méz” – írja Plinius. Az „opimusi bor” nagyon jó évjáratú bort jelentett ezután.
A borászati eljárások az ókorban elég tökéletlenek lehettek, a kádban való erjesztést nem ismerték, ezért úgy vélhetnénk, hogy eleink főként fiatal borokat ittak, mivel a nemes ital hamar rájuk savanyodott. Csakhogy nem így volt, mert ittak öt-, hét-, tizenöt, huszonöt éves borokat is. A tizenöt-húsz éves bor volt a leggyakoribb. Manapság azonban csak a kivételesen jó évjáratok zamata javul ennyi idő elteltével. A kérdést tovább bonyolítja, hogy az ókori szerzők soha nem jelezték pontosan, hogy édes vagy száraz borról beszélnek, és ha édes, akkor vajon természetes vagy mesterségesen édesített. Soha nem tisztázták, likőrbor, avagy érlelt bor az írásuk tárgya. A fehérbort többre tartották a vörösnél: több szerző recepttel is szolgál, hogyan lehet a „fekete bort” fehérré változtatni.
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/dionysos2.gif)
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/dionysos3.gif)
A nőknek általában tilos volt bort fogyasztaniuk. Az ókori szerzők az i. e. II. századból idéznek olyan eseteket, mikor a férj megölte feleségét, csak azért, mert az titokban lelopódzott a borospincébe. A későbbiekben enyhült ez a kegyetlen gyakorlat, mivel Livia Augusta, Augustus császár felesége nyolcvanhat éves korában azt mondta, hogy magas életkorát a punicumi bornak köszönheti. Nem is ivott mást soha. A szümpozionhoz hasonló rendezvényeken a nők sohasem vehettek részt. Az ókori hellén és római társadalom teljes egészében a férfiak műve volt, és kizárólag férfiak számára.
{mospagebreak title=”Bor a középkorban”} A bor a középkori gazdálkodásban rendkívül fontos árucikk volt. A legfontosabb kereskedelmi csomópontok a királyi jogtól felruházva árumegállító, vásártartó joggal rendelkeztek. A középkori városok határában mindenhol szőlőhegyeket lehetett találni. A városfejlődésben a szőlő-bortermelő város különleges városfejlődési sajátosságot jelentett. A városi polgárságnak és a városi közösségnek saját tulajdonú szőlei voltak, a kézműiparos polgárság jövedelmét a szőlő-bortermelés egészítette ki. A kora középkori szállítási lehetőségek drága és bizonytalan volta arra sarkallta az egyházi intézményeket, a püspökségeket és kolostorokat, hogy szükségletük biztosítására igyekezzenek saját szőlőre szert tenni. Egy Nagy Károly neve alatt fennmaradt, bár feltehetően hamis oklevél aforizmaszerű rövidséggel foglalta össze az egyházak alapításának és a szőlőkultúra elterjedésének kapcsolatát: Attala, a tiszteletre méltó apát kezdte el Szent Polycarp apátságának építését, templomokat alapított, szőlőültetvényeket telepített és bort termelt. A kora középkori városi szőlőkultúra számos esetben egybeesett az egyházi központokhoz kötődő szőlőműveléssel, hiszen a városok nagy része az egykori Római Birodalom határain belül a püspöki székhelyek közül emelkedett ki. A jó bort adó szőlők közelsége kedveltebbé tehetett egyes városokat, sőt a város jellegét is meghatározhatta. Híres a Tours-i Gergely által említett eset, amelyben Dijon előnyös fekvéséről írt. Eszerint Szent Gergely langres-i püspök, a történetíró egyik őse, idejének nagy részét nem székvárosában, hanem a közeli Dijonban töltötte, mivel ott a szőlők szinte falernumi minőségű bort adtak. Falernum környékén teremtek ugyanis a Római Birodalom legjobbnak tartott borai.
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/grape.jpg)
Szent Germanus csodái között jegyezték fel, hogy 845-ben a normann támadás során megvédte a nevét viselő Saint-Germain-des-Pras apátság gazdag borkészletét. A szövegből kiderül, hogy az apátság igen sok bort raktározott, amelyből a szerzetesek naponta rendszeresen fogyasztottak. A kora középkori borfogyasztási szokásokkal foglalkozó források közül talán a legismertebb, de mindenképpen a legnagyobb hatású a szerzetesek étkezési és ivási szokásait megszabó, Szent Benedektől származó Regula. A Regula megengedte, hogy a szerzetesek naponta egy hemina (kb. 0,3 liter) bort igyanak. Benedek azt írta, hogy szinte lehetetlen a teljes önmegtartóztatást bevezetni ezen a téren, így engedményt tett a korábbi eszményekhez képest, miszerint a bor nem való szerzeteseknek. Természetesen külön érdemnek tekintette, ha egy szerzetes egyáltalán nem ivott bort, és a Regula követőit másutt is igyekezett az iszákosságtól visszatartani. A sör kedveltsége több különböző Karoling-kori forrás szerint is kétségtelenül alatta maradt a borénak. Aki bortermő vidékről olyan helyre költözött, ahol megszokott itala nem állt rendelkezésre, az igencsak hiányolhatta ezt. Ãgy például Sedulius Scottus is, a késő Karoling-kor ismert költője, aki 848-ban Hartgar liége-i püspök udvarába került. Å ezután több verset is írt egy bizonyos Robertus dicséretére, aki neki jelentős mennyiségű bort küldött. Máshol szellemes költeményben magasztalta őt, és verse végén a költő a falernumi boron kívül minden más innivalót elutasított. Alcuin 790-ben írt levelében egyik tanítványának panaszkodott, hogy bor helyett csak valamilyen sörszerű ital áll rendelkezésére, amit ő egyáltalán nem kedvel. Egy 796-800 körüli levelében ugyanő Theodulph orleans-i püspököt a szőlők atyjaként szólítja meg. A bor hiányáról számolt be barátjának, és tőle kért segítséget. Bibliai idézetekbe foglalva juttatta Theodulph tudomására, hogy lehetőleg nem új, hanem érett bort szeretne kapni tőle. A középkorban az édes, viszonylag gyenge borokat fogyasztották leginkább. A borok nagy része újbor volt, melyet a szüret utáni évben el is fogyasztottak. Ugyanis a bor a fahordókban néhány hónap, legfeljebb egy-két év alatt megecetesedett, fogyasztásra alkalmatlanná vált. A 14-15. századi angliai úri háztartások élelmiszer-kiadásainak elemzéséből kiderül, hogy miképp változtak az ilyen jellegű költségek a vagyoni helyzet függvényében. Egy viszonylag szegény lovag bevételeinek legfeljebb 2%-át fordította borvásárlásra, míg egy főúri rendbe tartozó személy legalább 20%-át. A napi rendszerességű borfogyasztás a gazdag társadalmi csoportok kiváltsága maradt a középkori Angliában.
{mospagebreak title=”A spiritusz”}
Elő a spiritusszal!
Az Encyclopaedia Britannica szerint, az i. e. IX-VIII. század közelébe teszi a tömény szeszes italok megjelenését. Kínából, állítólag Indiából került át az idők folyamán. Mivel a desztilláció technológiájának kialakulásáról és a kezdetek idejére vonatkozóan egyaránt sokféle verzió kering, egyesek a felfedezés dicsőségét a mongoloknak, mások az araboknak tulajdonítják. Ez még ma sem egyértelműen eldöntött probléma. Biztosnak csupán az tűnik, hogy Európában az alapfogalmak ismerete a X-XII. század táján kezdett elterjedni.
A Whiskey
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/whiskey.jpg)
A Pálinka
A legősibb talán a tejpálinka, a szibériai és kaukázusi népeknél (örmény, grúz) is folyt lepárlás, desztilláció. A VIII. században a bor lepárlásával foglalkozó araboktól származik az alkohol alkimista műszó, amely ’finom por’-t jelentett. A mai borszesz a középlatin alcohol vini szókapcsolatból jött létre, s Paracelsus nevéhez fűződik 1789-től. A kelták 1170-ben, Skóciában gabonapálinkát készítettek. A XVI. századig az égetett szesz gyógyszernek számított. A gyógyszer szerepet igazolja az európai terminológiában az aqua vitae (élet vize) és az aqua vini megnevezések, s ennek változatai a különböző nyelvterületeken. Az égettbor készítése arab eredetű, görög, olasz közvetítéssel terjedt el, de Magyarországon számolnunk kell a keleti, szibériai hatásokkal is.
A pálinkafélék hazai elterjedése a XIV. századi királyi udvarhoz kötődik. Károly Róbert felesége, Erzsébet királyné köszvényét gyógyították aqua vitae -vel, azaz aqua vitae reginae Hungarie ’magyar királyné életvize’. A tény olasz kapcsolatra utal. Mátyás korában a borszesztől megkülönböztetve crematum, crematura nevekkel nevezték meg a gabonából készült párlatokat. A XVII. századtól használják a szlovákból átvett pálinka szót a gabonaalapú párlatok kifejezésére. A Rum
Valószínűleg a rum a legkevésbé elismert az öt fő pálinka között azon tény ellenére, hogy fehér változata mind között a legkeresettebb cikk. A rum feltalálása valószínűleg nem sokkal a nyugat-indiai cukornádültetvények megalapítása utánra datálható, a 16. sz. elejére. Kolumbusz Kristóf utazásaiig a cukor luxuscikk volt, és nagyon keresett termék Dél-Európában, eredetileg Indiából szállították Velencébe a perzsák, majd az arabok. Mikor a spanyol felfedezők partra szálltak Hispániában és a szomszédos Karib-szigeteken, a területeket ígéretes környezetnek tartották cukornád termesztésére, és ezzel megtörték az arabok egyeduralmát a piacon. Mivel az élesztőnek cukorra van szüksége ahhoz, hogy alkoholt termeljen így a cukornád mindig is nyilvánvaló forrása volt egyfajta desztillációnak. Mikor először préselik, a nád leve sűrű, zöldes színű és tele van szennyező anyagokkal. Megfőzve végül szacharózzá kristályosodik, és marad egy ragacsos, barna melléktermék, a molassz, melyet magas hőmérsékleten erjesztenek készre. A rumot az erjesztett molassz desztillációjából vonják ki.
{mospagebreak title=”További égetett italok”}
A Vodka A vodkát mindenki az oroszok italának ismeri, de valójában nem lehet pontosan tudni, hogy lengyel, orosz vagy német eredetű-e. Annyi bizonyos, hogy a XIII. században jelent meg, méghozzá gyógyszerként, gyógyfüvekkel ízesített formában. A XIV. században jelenik meg Oroszországban, 1454-ben, Gdanskban (Lengyelország) ahol rozsból, búzából, sőt szilvából is készítették. 1498-ban már eljutott Svédországba is. Burgonyából készült vodkát viszont csak a XVIII. század óta készítenek. Vermutok, likőrök A vermutok alkohollal dúsított, fűszerezett (elsősorban ürömfűvel), esetleg édesített borkeverékek, melyek számos néven és számtalan változatban kerülnek piacra. Régi magyar neve az „ürmösbor” volt. Angol és francia írásmódban „vermouth”-ként írják helyesen. A gyógynövények és fűszerek borhoz keverése az antik időkre vezethető vissza. Ãllítólag Hippokratészhez, az ókori görög világ legnagyobb orvosához fűződik a vermut elődjének tekinthető, aromatizált borok előállítása. Å ugyanis fehér üröm és boszorkányfű virágát keverte az édes görög borba, ami által emésztést segítő és nyugtató hatású italt nyert. Innen ered a „hippokratészi bor” avagy vinum absinthinum (ürmös bor) elnevezés, amelyet mind a mai napig használnak.
A ma ismert likőrök előfutárának tekinthetők a különféle gabona- és gyümölcspálinkák édesített változatai, illetve különböző gyógyító füvek, gyökerek alkoholos kivonatai. Kezdeti alakjukban akár a mai vermutok, az édes és keserű növénylikőrök vagy a gyümölcsös típusú, alkoholmentes üdítőitalok őseiként is felfoghatók. A Konyak
Francia eredetű, sajátos ízű és illatú, aranysárga-barna színű borpálinka. A konyakot az 1600-as évek elején találták fel. Cognac nevezetű városka a gyártás és a kereskedelem központja, nevét is erről a városról kapta. Ezt az italféleséget szigorú szabályok védik, így csak bizonyos területeken termelt szőlők boraiból készíthetik. A legfőbb ilyen terület Charante tartomány. A konyakot borból kettős lepárlási eljárással készítik. Majd különleges ízesítéssel legalább két évig tölgyfahordókban érlelik
A konyak történetének kezdete valamikor a XVII század első harmadára tehető. Franciaországot akkoriban XIII. Lajos és Richelieau bíboros uralta. Az abszolutizmus és a gazdag udvartartás azonban komoly terheket rótt az államkincstárra, így a király a jól bevált trükkhöz, az adóemeléshez folyamodott. Csakhogy a magának mind több jogot követelő parasztság nem vette jó néven az udvar megszorító intézkedéseit. Ãgy Charente és a szomszédos Charente-Maritime megye szőlő- és bortermelői megelégelték a rájuk kivetett magas állami jussot: 1636-ban adóenyhítésért folyamodtak. A bor azonban nem kapott kedvezményeket, Richelieau fiskális lelkületű kormányzata következetesen kitartott. Csakhogy a földműveseknek helyén volt az esze: a termékeiket ezen túl nem adóköteles borként, hanem párlatként vitték a piacra így hát megszületett a Cognac. Az új, adómentes termék népszerűsége persze országszerte gyorsan növekedett. Az arisztokrácia és a nép egyaránt örömmel fogyasztotta. A párlatnak, az egyszerűség kedvéért a tengeri kikötő, Rochefort felé folyó Charente jobb partján fekvő városról a Cognac nevet adták, amely – franciásan írva, ma védett márka. A Gin A gint egy holland gyógyszerész, Franciscus de la Boe azaz Dr. Sylviust fedezte fel, aki a borókabogyó kivonatát gabona szesszel elegyítve vizelethajtó és méregtelenítő hatású gyógyszert állított elő. A készítményt „Geniévre” névvel illette, amely a francia boróka szó megfelelője. A hollandok genevernek hívták, végül pedig, az angolok gin-re egyszerűsítették. A harminc éves háború katonái hamar megkedvelték a „genevert”, és hazatérve gyártani kezdték. Hamarosan nemzeti itallá vált. A tömegtermelés azonban megártott a minőségnek, ezért 1751-ben meghozták a gin törvényt, amely szerint csak a kormány engedélyével lehetett gint készíteni. Ezután a gin készítése három városba csoportosult: Londonba, Bristolba és Plymouth-ba. A gin indította a történelem legkorábbi alkoholizmus hullámát a XVIII. században. Forrásanyagok:
Gasztronómiai kalauz
Korok és borok
Az italok története
]]>
A pálinkafélék hazai elterjedése a XIV. századi királyi udvarhoz kötődik. Károly Róbert felesége, Erzsébet királyné köszvényét gyógyították aqua vitae -vel, azaz aqua vitae reginae Hungarie ’magyar királyné életvize’. A tény olasz kapcsolatra utal. Mátyás korában a borszesztől megkülönböztetve crematum, crematura nevekkel nevezték meg a gabonából készült párlatokat. A XVII. századtól használják a szlovákból átvett pálinka szót a gabonaalapú párlatok kifejezésére. A Rum
Valószínűleg a rum a legkevésbé elismert az öt fő pálinka között azon tény ellenére, hogy fehér változata mind között a legkeresettebb cikk. A rum feltalálása valószínűleg nem sokkal a nyugat-indiai cukornádültetvények megalapítása utánra datálható, a 16. sz. elejére. Kolumbusz Kristóf utazásaiig a cukor luxuscikk volt, és nagyon keresett termék Dél-Európában, eredetileg Indiából szállították Velencébe a perzsák, majd az arabok. Mikor a spanyol felfedezők partra szálltak Hispániában és a szomszédos Karib-szigeteken, a területeket ígéretes környezetnek tartották cukornád termesztésére, és ezzel megtörték az arabok egyeduralmát a piacon. Mivel az élesztőnek cukorra van szüksége ahhoz, hogy alkoholt termeljen így a cukornád mindig is nyilvánvaló forrása volt egyfajta desztillációnak. Mikor először préselik, a nád leve sűrű, zöldes színű és tele van szennyező anyagokkal. Megfőzve végül szacharózzá kristályosodik, és marad egy ragacsos, barna melléktermék, a molassz, melyet magas hőmérsékleten erjesztenek készre. A rumot az erjesztett molassz desztillációjából vonják ki.
{mospagebreak title=”További égetett italok”}
A Vodka A vodkát mindenki az oroszok italának ismeri, de valójában nem lehet pontosan tudni, hogy lengyel, orosz vagy német eredetű-e. Annyi bizonyos, hogy a XIII. században jelent meg, méghozzá gyógyszerként, gyógyfüvekkel ízesített formában. A XIV. században jelenik meg Oroszországban, 1454-ben, Gdanskban (Lengyelország) ahol rozsból, búzából, sőt szilvából is készítették. 1498-ban már eljutott Svédországba is. Burgonyából készült vodkát viszont csak a XVIII. század óta készítenek. Vermutok, likőrök A vermutok alkohollal dúsított, fűszerezett (elsősorban ürömfűvel), esetleg édesített borkeverékek, melyek számos néven és számtalan változatban kerülnek piacra. Régi magyar neve az „ürmösbor” volt. Angol és francia írásmódban „vermouth”-ként írják helyesen. A gyógynövények és fűszerek borhoz keverése az antik időkre vezethető vissza. Ãllítólag Hippokratészhez, az ókori görög világ legnagyobb orvosához fűződik a vermut elődjének tekinthető, aromatizált borok előállítása. Å ugyanis fehér üröm és boszorkányfű virágát keverte az édes görög borba, ami által emésztést segítő és nyugtató hatású italt nyert. Innen ered a „hippokratészi bor” avagy vinum absinthinum (ürmös bor) elnevezés, amelyet mind a mai napig használnak.
A ma ismert likőrök előfutárának tekinthetők a különféle gabona- és gyümölcspálinkák édesített változatai, illetve különböző gyógyító füvek, gyökerek alkoholos kivonatai. Kezdeti alakjukban akár a mai vermutok, az édes és keserű növénylikőrök vagy a gyümölcsös típusú, alkoholmentes üdítőitalok őseiként is felfoghatók. A Konyak
![](http://www.sfportal.hu/images/stories/RPGportal/Cikkek/Tomjuk_a_majmot/spirit.jpg)
A konyak történetének kezdete valamikor a XVII század első harmadára tehető. Franciaországot akkoriban XIII. Lajos és Richelieau bíboros uralta. Az abszolutizmus és a gazdag udvartartás azonban komoly terheket rótt az államkincstárra, így a király a jól bevált trükkhöz, az adóemeléshez folyamodott. Csakhogy a magának mind több jogot követelő parasztság nem vette jó néven az udvar megszorító intézkedéseit. Ãgy Charente és a szomszédos Charente-Maritime megye szőlő- és bortermelői megelégelték a rájuk kivetett magas állami jussot: 1636-ban adóenyhítésért folyamodtak. A bor azonban nem kapott kedvezményeket, Richelieau fiskális lelkületű kormányzata következetesen kitartott. Csakhogy a földműveseknek helyén volt az esze: a termékeiket ezen túl nem adóköteles borként, hanem párlatként vitték a piacra így hát megszületett a Cognac. Az új, adómentes termék népszerűsége persze országszerte gyorsan növekedett. Az arisztokrácia és a nép egyaránt örömmel fogyasztotta. A párlatnak, az egyszerűség kedvéért a tengeri kikötő, Rochefort felé folyó Charente jobb partján fekvő városról a Cognac nevet adták, amely – franciásan írva, ma védett márka. A Gin A gint egy holland gyógyszerész, Franciscus de la Boe azaz Dr. Sylviust fedezte fel, aki a borókabogyó kivonatát gabona szesszel elegyítve vizelethajtó és méregtelenítő hatású gyógyszert állított elő. A készítményt „Geniévre” névvel illette, amely a francia boróka szó megfelelője. A hollandok genevernek hívták, végül pedig, az angolok gin-re egyszerűsítették. A harminc éves háború katonái hamar megkedvelték a „genevert”, és hazatérve gyártani kezdték. Hamarosan nemzeti itallá vált. A tömegtermelés azonban megártott a minőségnek, ezért 1751-ben meghozták a gin törvényt, amely szerint csak a kormány engedélyével lehetett gint készíteni. Ezután a gin készítése három városba csoportosult: Londonba, Bristolba és Plymouth-ba. A gin indította a történelem legkorábbi alkoholizmus hullámát a XVIII. században. Forrásanyagok:
Gasztronómiai kalauz
Korok és borok
Az italok története